Hei, jeg er Sigourney Weaver. Jeg spilte Ripley.
Hei, jeg er Ridley Scott. Jeg er 32 år gammel, og regisserte filmen.
Det morsomme er at da jeg var på vei hit, ringte Alan Ladd meg.
- Tuller du? - Og han ringte meg i går.
Han har åpenbart litt materiale.
Laddie var alltid...
Det er interessant hvordan han alltid får tak i veldig interessant materiale, -
-og enten utvikler det eller ikke.
Dette var da Alan var sjef i studioet til 20th Century Fox, -
- og han hadde en rekke kassasuksesser.
Den første jeg kommer på er Star Wars.
Den første var Star Wars. Laddie glødet i de dagene.
Jeg er Ron Shusett. Jeg produserte Alien, -
- og skrev også originalhistorien sammen med Dan O'Bannon.
Tittelsekvensen tok lang tid.
Det første konseptet vi prøvde var deler med kjøtt og bein-
-som ble til ordet "Alien."
Vi fant ut at det ble for blodig. Filmen var for stilig for det.
Jeg vet ikke hvem som kom opp med ideen-
- om at bokstavene sakte bygget seg opp og dannet "Alien," -
- men det var en bra begynnelse på filmen.
Det ga den en stilig kvalitet.
Tittelsekvenser er alltid vanskelige å lage, -
- og det er alltid det siste man tenker på.
Men jeg snakket om markedsføringen av filmen veldig tidlig.
Vi visste-
-tidlig når filmen skulle komme ut.
Den skulle komme ut i mai som er en av de travleste månedene.
Vi hadde allerede begynt å snakke med designerne-
-som skulle lage plakaten, -
-og vi hadde lagd en nydelig logo.
Jeg spurte dem om de ville vurdere å ta den logoen, -
-ordet "Alien", -
-og inkorporere det foran filmen.
Og de sa, "Hva vil du ha?"
Jeg sa, "Det bør se ut som Iogogrammer eller tall."
"Slik at man ikke skjønner hva det er, men at det staves etter hvert."
Og det gjorde de.
Det er fremdeles en av de beste Iogene jeg har hatt-
-blant alle filmene jeg har lagd.
Den er nydelig gjort og fengslende, -
-og den passer perfekt til filmen.
Dette er John Hurt. Jeg spiller Kane.
Her er vi.
Dette er et av bildene vi er blitt så vant til-
- på grunn av andre romfilmer som Star Wars.
Men de var helt nye.
En av tingene Ridley ville få frem, -
- var følelsen av et gammelt, medtatt skip-
- som hadde reist rundt blant planetene i lange tider.
Her er vi inni korridorene-
-som bestod av flydeler-
-som vi fant på flykirkegårder.
Vi hadde ikke råd til slike ting. Vakumstøping-
-eller presser eller slike ting.
Derfor fant vi mange av tingene, -
- og satte dem sammen som skulpturer for så å male dem.
Og så ble de satt sammen ved hjelp av arkitraver av isopor, -
-og sprayet for å se ut som plastikk.
Jeg var veldig bevisst på om settet og tilstanden til settet-
-så gammelt nok ut.
Ron Cobb designet mye av interiøret på jorden.
Han hadde aldri jobbet med film før, bortsett fra lavbudsjettfilmen-
- Dan O'Bannon oppdaget ham i, kalt Dark Star.
Den ble laget som Dans avgangsfilm på filmskolen.
Det menneskelige interiøret ble laget av Ron Cobb, -
- og romvesenenes interiør ble for det meste laget av Giger.
Ideen om hjelmene kom også sent.
Jeg satte to hjelmer bak på setene, -
- og laget noen små fremvisere som projiserte på hjelmene-
- som om det var de små skjermene som sendte alfanumeriske beskjeder-
- mellom de to datamaskinene. De to datamaskinene chatter.
Jeg er Dan O'Bannon, og jeg skrev filmen Alien.
Jeg husker den lille korridoren vi ser på nå.
De bygget den fordi jeg insisterte.
Alle korridorene de bygget i romskipet var rette.
De ble bygget i et nett. Jeg sa, "Det er ingen blindgater."
"Dere trenger noen blindgater i romskipet deres."
De bygget tingen, og Ridley endte opp-
- med å sette hypersøvnkammeret i enden.
Det er veldig bra i det døren åpner, -
- hvordan den lille kåpen som henger ved døren beveger seg.
Små detaljer som det negative Iufttrykket i det døren åpner seg.
Det er det negative lufttrykket som beskytter dem fra bakterier.
Det er ikke vitenskapelig gjennomtenkt. Det er følelsesmessig gjennomtenkt-
- fordi jeg tenker for logisk, og det er problemet.
Jeg har ikke helt kjøpt ideen om nedfrysing-
-og mulighetene rundt det.
Det kommer sikkert til å skje en dag, men det blir nok lenge til.
Det er ikke logisk hvis man tenker etter, -
-men jeg tror vi slapp unna med det.
Og Jerry hjalp til-
- med en av de beste delene i filmmusikken-
- til sekvensen hvor de våkner. Jeg elsker det.
Det hjalp til med å formidle alt, -
- og det fjernet tvilen og usikkerheten jeg hadde angående, -
- hvordan man vekker noen som har sovet i to år.
Jeg heter Veronica Cartwright, og jeg spiller navigatøren Lambert.
Jeg er Tom Skerritt. Jeg spiller Dallas.
Jeg heter Harry Dean Stanton, og jeg spiller Brett.
Dette var scenen der vi våknet.
Vi har blitt holdt kunstig i live, og har vært nedfrosset en stund.
Kvinnene måtte bruke hvit teip over brystvortene-
-fordi vi hadde på oss-
-de flotte boksershortsene.
Filmen ville mistet fem land hvis vi ikke hadde på oss dem.
Kanskje det er et bilde hvor man kan se at de har på seg teip.
Men de mistet ikke Harry eller meg. Vi så på, ikke sant, Harry?
Jeg tenkte på fitte hele tiden.
Det tipper jeg at du gjorde.
Vi filmet dette om morgenen.
Når man lager en science fiction-film, handler det meste om lyssetting, -
- og om å få så gode opptak som mulig. Det er veldig lite skuespill.
Og alt skjer veldig fort.
Jeg hadde med meg Giler og Carroll på forberedelsene og castingprosessen.
Og Giler og Carroll, vel...
Uansett hvilke kompanjonger du har med deg og hvilken by du drar til, -
- sørg for at du har med deg Giler og Carroll.
Jeg kunne ikke vært mer enig.
- Du vil finne hver eneste fest i byen. - Absolutt.
Samtidig hadde vi jetlag og castingmøter.
Jeg var helt på knærne under forberedelsene.
Det forklarer det meste.
Men til slutt så vi-
- en nydelig kjempe som gikk inn i rommet.
Noen hvisket oss i øret, -
- "Dere må ta en titt på Sigourney Weaver.
Hun spiller i mange teaterstykker, og hun er populær på Broadway."
Neppe.
Ja, men jeg tenkte, "Vi har funnet en ekte skuespiller."
Hun kom inn, og jeg tenkte, "Dette er henne, dette er henne."
- Så enkelt var det. - Du tuller med meg.
- Før jeg åpnet munnen min? - Før du snakket.
Det er snilt sagt.
Jeg hadde på meg horestøvlettene. Det hjalp nok.
Det hjalp mye.
Og så snakket vi sammen, og prøveleste litt.
Og så bestemte vi oss for å spise middag på en japansk restaurant.
Det stemmer. På 55th Street eller noe.
- Det var du som foreslo det. - Vi skulle møte Walter og David.
- Det stemmer. - Og Boaty Boatwright eller noe.
- Det var Boaty. - Ja.
Det var rett før vi begynte produksjonen.
- Ja. - Vi hadde begynt, formelt sett...
...med byggingen og...
Si at dere var desperate etter å finne henne.
Absolutt.
Jeg var alltid veldig pirkete når det gjaldt casting.
Hvis man finner riktige skuespillere, -
- vil 50 prosent av problemene dine som regissør-
-være over på en dag.
- Ja. - Det er mye å gjøre.
- Casting er fremdeles smertefullt. - Ja.
Jeg bruker lang tid på det. Til slutt ble de urolige, -
- og de trodde at jeg ikke visste hva jeg gjorde.
Men jeg hadde lagd 2000 reklamer og The Duellists.
Jeg ble litt forvirret, -
-og tenkte, "skygg banen."
Når man ser det, så ser man det. Og der var hun.
Ikke sant?
Og så sa Laddie, "Hun må prøvespille."
Jeg sa, "Laddie, vi skal filme om 10 dager."
Og han sa, "Jeg bryr meg ikke. Hun må prøvespille. Jeg er ikke sikker."
Laddie er veldig forsiktig.
Vi holdt en prøvespilling, og den kunne blitt klippet rett inn i filmen.
Jeg var takknemlig fordi dere hadde bygget hele settet.
Vi gikk gjennom filmen, noe jeg som skuespiller-
-til den rollen virkelig trengte.
Det ga oss en sjanse til å jobbe sammen.
På veien dit tenkte jeg-
- at jeg kom til å stå ved siden av en pottepalme og gispe.
Jeg var så takknemlig for den dagen. Det var en fabelaktig dag.
Da Laddie så den, hadde jeg til og med lagt på litt lyd.
Da jeg viste den til Laddie, sa han, "hm."
Og så sa han, "Velg seks jenter fra kontoret."
Han valgte jenter.
Og seks jenter kom inn.
De var assistenter, sekretærer, og et par var direktører.
Vi viste den igjen, og Laddie sa, "Hva synes dere?"
Og en jente sa plutselig...
Han sa, "Ikke vær sjenerte." Og en jente sa, "Jeg synes..."
Gjør det noe?
- Jeg skal si det slik det skjedde. - Selvfølgelig.
En jente sa, "Jeg synes hun ligner på Jane Fonda."
En annen sa, "Jeg synes hun ligner på..."
Og det kom fire eller fem rosende kommentarer-
-som refererte til andre stjerner.
Og han sa, "Ja vel, greit. Du har fått henne." Og det var det.
Det er flott. Jeg kunne ikke den historien.
Jeg trodde han sa, "Liker dere denne kvinnen?" Og de sa, "Ja, hun er ok."
Ja, men han er...
- Det er glupt å spørre kvinner. - Veldig.
Det er blitt en viktig film for kvinner.
Jon Finch fikk rollen som Kane.
Og på den første dagen på broen som vi straks kommer til...
Scenen som kommer straks er den første på broen, -
- bortsett fra opptaket på skinner. Jeg gjorde det først.
Og jeg la merke til at han begynte å virke uvel.
Jeg spurte ham ikke. Jeg trodde kanskje at han var naturlig blek.
Vi filmet den første delen, -
- og etterpå gikk jeg bort og spurte ham, "Føler du deg vel?"
Og han sa, "Nei, jeg føler meg helt forferdelig."
Vi tilkalte legen.
De måtte bære ham ut av settet og inn i en garderobe.
Han ble undersøkt og sendt på sykehus, -
- hvor de fant ut at han hadde et alvorlig tilfelle av diabetes.
Og det var det siste vi så til Jon Finch i Alien.
Jeg måtte innkalle til-
-et møte i lunsjpausen-
- for å finne ut hvem som kunne erstatte ham.
Jeg visste at John Hurt var i London, -
- og jeg nevnte det for John. Jeg besøkte ham samme kveld, -
-og han fikk rollen.
Han kom til studioet morgenen etter.
Ridley var veldig åpen.
For han var veldig fornøyd med skuespillerne han fikk.
Han overlot en til seg selv.
Han satt opp flere kamera, over scener som kom senere.
Men han stolte på oss. Han elsket å fange improviserte øyeblikk.
Og han fanget de ved å ha mer enn ett kamera på nesten hele tiden.
Så han dekket alle vinklene-
- og ting fikk en slags dokumentarfølelse.
Forskjellen fra originalen er på litt over 12 minutter, -
- 12,5 minutter med material som ikke har blitt vist tidligere.
Grunnen til at det ble tatt ut var stort sett over historiens dynamikk.
Det finnes et punkt når man har en historie, -
- hvor dermed dynamikk, spesielt i en slik film, -
- som er en thriller, blir drevet fremover.
Man vil ikke ha noe, eller en scene som-
-motvirker fremdriften.
Så det er derfor de nye klippene-
- endte opp i redigeringsrommet, og ikke på filmen.
Men det er interessant å se de igjen etter alle disse årene, -
-å se om jeg burde latt de bli.
Jeg vet at jeg var tiltenkt en rolle i filmen, -
- men jeg var ikke tilgjengelig på den tiden.
Jeg skulle lage en film i Sør-Afrika, -
- men jeg fikk ikke lov til å dra til Sør-Afrika.
Vi måtte finne grunnen til det.
Det viste seg at jeg ble forvekslet med-
- skuespilleren John Heard. Han var en politisk aktivist, -
-og var uønsket i Sør-Afrika-
-fordi han ikke trodde på apartheid.
Ingen av oss var enige i apartheid, -
- men heldigvis var ikke alle uønsket på den tiden.
Men jeg dro ikke.
Og så ble Jon Finch som skulle spille Kane i Alien syk.
Derfor ble jeg spurt igjen, og denne gangen var jeg ledig.
Jeg husker at Ridley kom på besøk for å snakke med meg.
Vi snakket sammen helt til midnatt, og han forklarte filmen for meg.
Klokken syv samme morgen var jeg på settet. Alt skjedde veldig fort.
Ideen om en gigantisk, magnetisk hjullås som det løsner fra-
-er vel greit? Hvorfor ikke?
Man ville ikke sett flammer, man ville ikke fått damp, -
- og til slutt sier man bare, "Hold kjeft."
Jeg har alltid likt forbindelsen i forhold til det roterende skipet.
Jeg ville at det skulle synkroniseres med det grafiske. Det roterer også.
Takk til Stanley for det. Veldig bra filmmusikk.
Dette er Jerry på sitt beste i denne filmen.
Han er kanskje ikke enig, men jeg synes det er veldig flott.
Jeg heter Terry Rawlings. Jeg var redigerer på Alien.
Goldsmith skrev flott musikk til denne filmen, -
- og den var årsaken til mange uenigheter mellom oss.
Jeg synes at han er et geni, men vi var ikke enige om alt.
Jeg legger til musikk i filmen før vi finner en komponist-
-på grunn av visninger og forfilmer.
Jeg gjorde mitt ytterste for å få musikk av Jerry Goldsmith, -
- fordi jeg visste at han skulle lage filmmusikken.
Og i seksjonen i luftventilene-
- brukte jeg musikk han komponerte til filmen Freud, -
- og de likte den bedre enn musikken vi endte opp med å få til filmen.
Det gjorde ham veldig opprørt.
Og i slutten av filmen bruker vi Howard Hansons "Symphony No. 2,"-
-og den fungerte perfekt.
Den gjorde noe som musikken til Jerry ikke oppnådde, -
-selv om den var bra.
Den ga oss ikke det emosjonelle innholdet.
Ekspertene sa, "Det er ingen atmosfære."
Jeg sa, "Det er det i denne filmen. Hvis ikke så ikke modellen bra ut."
Dette er ristende seter.
Det satt en fyr under dem og ristet på setene, -
- noe som gjorde at alle ble gale og himlet med øynene.
Man må bare stå på sitt. Jeg skulle gjerne hatt mer risting.
Jeg ville hatt mye mer skjelving og risting, -
-men de var ikke designet for det.
For hvert steg man tar, tviler alle på Thomas.
Man må overbevise dem.
Jeg lurer på hvor mange som gir opp-
- fordi de ikke får poenget sitt gjennom og ikke ender opp med det de vil ha.
Ingen kommer til å respektere deg fordi du var snill og ga opp.
Du må få det som du vil. Du må få det nå, -
-fordi man må bruke det man har.
Du kan være upopulær på veien, men har du rett, vil du bli tilgitt.
Denne sekvensen-
- med romskipet som lander på asteroiden-
- er en av scenene i filmen som er nærmest-
-det jeg så for meg da jeg skrev den.
Når romskip landet på planeter i science fiction-filmer før denne, -
- ble det fremstilt som en ganske uanstrengt manøver.
Skipet dalte ned fra rommet, og landet.
Da jeg skrev dette begynte jeg å tenke på-
- de gangene jeg hadde vært passasjer på et stort fly, -
- og hvordan flyet under landing og letting, spesielt i turbulens, -
-knaket og ristet og snudde seg-
-og hoppet og skramlet.
Jeg tenkte at det ville være en uvanlig og interessant effekt-
- hvis man viste at å lande gjennom atmosfæren-
- var en gruoppvekkende og forferdelig prosess-
- hvor man ikke visste om skipet ville bli revet i stykker-
-før det nådde overflaten på planeten.
Og da jeg så denne sekvensen slik den er nå, -
- i det Nostromo kommer ned gjennom den tette atmosfæren-
-og rykker og knaker og krasjer, -
- var det veldig likt det jeg hadde forestilt meg.
Jeg var veldig glad for det.
Vi begynte å bruke-
-det de kalte buelamper, -
-som er en slags lyseffekt.
De gjorde lydmannen gal.
Man fører to lamper sammen, og de freser.
Buelampene går i bakgrunnen.
Disse to er morsomme. De er veldig ekte.
Jeg syntes de var flotte. De var som to oljearbeidere.
Det er en modell med en liten skjerm på-
- rundt 50 centimeter ganger 15 centimeter.
Jeg filmet det med 16 millimeter, -
- projiserte det på skjermen, synkroniserte det og filmet det.
Temmelig primitivt.
I dag ville det gått fort. Man hadde ikke engang tenkt på det.
Men ved å sette dem i vinduet, oppfatter vi størrelsen på skipet.
Det eneste som stod på i romskipet om natten-
- var frontlyset fra vinduet i kontrollrommet.
Du må innrømme at Ridley er en mester når det gjelder atmosfære.
Og når det kommer til-
- tekstur, stemning, subtilitet, følelse og atmosfære, -
-er han virkelig strålende.
Uten det ville det blitt en mye dårligere film.
Når man lager en skummel film, en skrekkhistorie, en spenningsfilm, -
- er plottet naturlig nok viktig, men det er atmosfæren også.
En skrekkfilm uten atmosfære er ikke hyggelig å se på.
Alien trengte det, og han bidro med det.
Og igjen gjør det enkle skuespillet-
-det mer virkelig.
Dette er en vanlig hendelse. De må inn og gjøre det.
Hun er litt urolig og nervøs.
Ash er en vitenskapsmann-
- som heller vil trampe rundt i et uvennlig landskap-
-enn å dra tilbake til jorden.
Han har åpenbart noe på gang.
Men man vet ikke mer om det annet enn at han er entusiastisk.
Den første merkelig titten på Ash.
Jeg har alltid likt rommene under bombefly som Blenheim-
-eller Wellington.
Og der satte vi ham, i hans eget bomberom.
Den lille joggingen er et tegn.
Kanskje alle roboter blir stive.
Men han er ikke en robot, han er et slags biomekanisk menneske.
Han er halvt menneske, eller to tredjedels menneske.
Her har vi på oss ting som aldri hadde blitt prøvd før, -
- og jeg husker at jeg nesten ble kvalt i dem.
Det var hjelmene.
De minnet om fotballhjelmer, men de veide 34 kilo.
De sa at de skulle lage Iuftehull i dem, -
- men det som skjedde istedenfor var at oksygenflaskene lekket, -
-og vi så små virvler med røyk.
Og jeg sa, "Jeg vet ikke helt. Jeg ser røyk.
Og han sa, "Det er helt umulig."
Deretter måtte vi slepe John gjennom ørkenen, og dra ham opp.
Og vi hadde hansker med så mye maling på at de ikke rørte seg.
Vi hadde ikke lyd, vi hadde ikke luft, og jeg begynte å svime av.
Og du vinket med armene, og jeg...
- Jeg begynte også å svime av. - Og vi hang syv meter oppe i luften.
John Hurt måtte bruke en oksygenflaske hver gang han dro ut på den tingen.
Og på et tidspunkt kom det væske-
- som var rester fra en aerosolflaske som ble brukt på hjelmen-
-ut av toppen. Du vil få se det snart.
Det lekket inn i hjelmene våre.
De sa at hjelmene var tette, -
- men det var et rør i dem som måtte bøyes litt, og det brakk.
Veronica og jeg besvimte nesten fordi aerosolen-
- som er meget giftig, kom inn i selve hjelmen.
"Nei, det er ikke mulig," sa de. Men det var det. Tro meg.
Den nyttigste spesialeffekten i korridoren-
-var tørris i rørene.
Problemet-
- når man lar det stå på for lenge, er at det suger oksygenet ut av luften, -
- slik at ved slutten av hvert opptak begynner man å gå tom for luft.
Vi ble forsikret om at det var trygt. Jeg sa, "Greit, la oss bruke dem."
Steiner som var glatte og værbitte.
Jeg har alltid elsket romdraktene. Jeg synes de er flotte.
Vi hadde et stort problem med hjelmene.
Når man tar på seg hjelmene gjør kroppstemperaturen-
- at temperaturen stiger inne i hjelmen.
Det forårsaker enten kondens, eller så går du tom for luft-
- og får panikk fordi du ikke får puste.
Noen folk har klaustrofobi, og noen har det ikke.
Vi hadde mye problemer med det.
Skuespillerne klaget hele tiden.
Men jeg klandret dem ikke, fordi jeg slapp å bruke den.
Vi hadde ikke teknologien eller pengene-
- til å legge inn luftrør i draktene og hjelmene slik man gjør i dag.
Jeg tror Jim kunne designe sin egen hjelm i The Abyss-
-tolv år senere, og bokstavelig talt-
- fikk en fabrikant til å lage hodetelefonene og ansiktsmaskene-
- som gjorde at de gikk lykkelige omkring og pustet inn oksygen.
Du skulle tro at vi kunne gjort det samme, men vi hadde ikke råd.
Alt dette ble filmet på én scene. Man må være forsiktig-
- med å vise vinklene og få nærbildene.
Det virkelige arbeidet ligger i-
- utstyret og draktene, som er nydelige.
En liten haug med steiner.
Jeg sirklet rundt steinene helt til jeg var klar for å...
Der er steinhaugen, og lyset i bakgrunnen fylt-
- med røyk ser helt ekte ut for meg, spesielt på storskjerm.
Det ser ut som om solen går ned bak en stormfull atmosfære.
Hans forståelse og beherskelse av det å få til lyseffekter-
- var så god at han fikk det til med letthet.
- Se hvor nydelig det er. - Ja.
Alt dette er én passasje gjort med kunst og enkelhet-
-når det gjelder effekter.
Jeg måtte gjøre dette fordi settet ikke var særlig bra.
Settet var bare 30 centimeter høyt.
Disse steinene var 45 centimeter høye.
Jeg hadde ikke fått tid til å se det.
Da jeg så settet, sa jeg, "Gode gud." Vi bare stod der.
Nødvendighet er opphavet til alle oppfinnelser.
Jeg stirret på det og tenkte, "Hva skal du gjøre?"
Peter Voyseys skulptur var nydelig.
Og jeg sa, "Har noen...?"
Jeg tror det må ha vært et veldig tidlig tapekamera.
"Hvem har tapekameraet?"
Noen sa, "Jeg har et hjemme." Og jeg sa, "Hent det."
Jeg visste at jeg ikke kunne filme det.
Jeg kunne ikke få et kamera så langt ned.
Det veier 30 kilo, og kan ikke beveges som et håndholdt kamera.
Derfor brukte jeg et hjemmekamera, -
-og gikk gjennom settet med det.
Deretter sendte jeg det på TV-skjermen og filmet skjermen.
Derfor ser det høyteknologisk ut, og har en massiv målestokk.
Og det var fordi jeg måtte gjøre det.
- Det er briljant. - Jeg hadde ikke noe valg.
- Det er fantastisk. - Ja.
Det at det faller inn og ut-
- gjør deg så skremt at man ikke kommer til å se noe som helst.
Og den flotte lyden av dere som snakker.
Snakker og snakker.
Det gjør det også litt mer anstrengt og intenst.
Og det forsterker frustrasjonen over å kun få halvparten av sendingen.
Illustrasjonene til Giger er fantastiske.
Men når de blir vist i sin helhet, -
-er de noen ganger for fantasifulle-
-og uten nok virkelighetsfølelse.
Jeg var litt nervøs for utsiden.
Men da vi kom inn igjen, følte jeg meg mer komfortabel.
De hadde gjort en god jobb. Dette er en flott scene.
Det er Les Dilleys sett med Gigers modeller og tegninger.
Se hvor godt laget det er.
Det kunne fort blitt litt fjollete.
Det er noe veldig organisk og unikt med det.
Jeg synes fremdeles det er en av de bedre-
-monsterfilmene i sci-fi-genren.
Lysene på hjelmene hjalp veldig, -
-fordi man får et fint skjær.
Halvparten av tiden ser man det man tror at man ser.
Se på dette.
Hadde vi filmet dette med flatt lys, ville det sett ut som et filmsett.
Men vi hadde skjæret, og det hjalp veldig.
Det var veldig vanskelig å gå.
- Ja, det var det. - Ja.
Vi hadde månestøvler og romdrakten på.
Vi prøvde å se kule ut, men vi holdt på å falle.
Vi svettet som griser.
Og maskene ble dekket av damp.
- Husker du det? - Ja.
- De kunne ikke se John. - Ja.
De hadde ikke løst problemet med dampen.
Nei, de glemte å lage et luftehull.
Vi kan sende mennesker til månen, men klarer ikke å løse noe så enkelt.
Ser dere de hockeyhanskene? De var vanskelige å manøvrere.
Da Ridley filmet brukte han mye tid på-
- å skape en lyssetting som kunne kopiere utseende til Gigers malerier.
En av tingene han gjorde, -
- var å fylle hele settet med en tett, men jevn røyk.
Han sørget for at røyken ble jevnt fordelt.
Han ville ikke ha svulmende skyer. Det han ville ha, var atmosfære.
Tykk luft.
Folk gikk rundt med røkelseslamper og fylte scenen med røyk, -
- og deretter gikk han selv rundt i det lydtette rommet-
-og viftet med en stor papplate.
Jeg kunne ikke skjønne hva han gjorde.
Men han begynte ikke filmingen-
- før tåken var jevnt fordelt på hele settet-
- slik at man ikke kunne se skyer. Det gjorde luften tykkere.
Og når det var klart, Iyssatte han det veldig nøye.
Han satte ikke bare et eller to lys på alt sammen, og var fornøyd med det.
Jeg forstod ikke halvparten av det han gjorde.
Han løp rundt og festet små lys-
- på steder man ikke kunne se dem, og han siktet dem inn på ting-
- og forskellige deler av settet og forskjellige rekvisitter.
Det var omhyggelig og forsiktig lyssetting.
Og han filtrerte fargen på lyset mot en blågrå tone-
- for å få sluttresultatet på film til å ligne på Gigers malerier.
Hadde han ikke gjort det, -
- tror jeg ikke det ville fått annet enn en brøkdel av verdien-
-fra Gigers design.
Giger var dyster og fascinerende, -
- og hadde skulende ansikter på toppen av himmelsengen sin.
Han og kjæresten var alltid kledd i svart, -
- noe som på den tiden var mer uvanlig enn det er nå.
Jeg visste bare om tre personer som alltid gikk i svart, -
- og det var Harold Pinter, Giger og kjæresten hans.
Og faren min, men han var prest.
Jeg tror bedrageren faktisk er pilot, -
- og han er en del av en militæroperasjon, -
- hvis man kan kalle det det i hans verden, -
- og derfor er dette en slags transport.
Det er en våpentransport som frakter biomekaniske dødelige egg.
Inni dem er det noen små skapninger som vil integrere seg-
- på en veldig aggressiv måte i ethvert samfunn de slippes inn i.
Hvis man lander på et menneske, vil man minne om et menneske.
Hvis det lander på en struts, vil det ligne på en struts.
Det er en fundamental forbindelse til naturen i det.
Under forberedelsene så vi på-
-opptak fra Oxford Scientific Films-
-hvor de filmet en bit med bark-
- som for et menneske ville vært 3,5 meter tykk.
Og det er en larve under barken, mellom barken og treet.
Det er alltid rom mellom barken og treet.
På toppen av barken kryper det et insekt-
- som passerer over larven, stopper, rygger, og føler at larven er der.
La oss si at det svarer til 2,5 meter under deg.
Og den reiser seg opp på bakbeina, og sender ut en nål mellom beina-
- som borer et hull gjennom barken og går rett inn i larven, -
-hvor den legger et frø.
Larven blir verten til insektet.
Hva blir resultatet av foreningen mellom larven og insektet?
Blir det en versjon av begge?
Det var det vi var inspirert av.
Mannen som styrte laserstrålene-
- og som hadde gjort rockekonserter og eksperimentelle laserstråler, -
- var Anton Furst, som senere ble kunstnerisk ansvarlig-
-og gjorde filmer som Batman.
Det var flott å jobbe med Anton og det lille teamet hans.
Jeg ble slått i bakken av effekten fra strålene.
Vi hadde aldri sett det før.
Jeg tenkte at jeg kunne bruke det til å lage huden, som en beskyttelse.
Se på dråpene som faller oppover.
Det er fordi egget henger opp ned.
Og i midten er hendene mine i et par med gummihansker, -
-og de rister i det lyset treffer.
Jeg sa, "Eggene må bevege seg."
Jeg hadde et par med kirurghansker, -
- og stakk hendene mine inn i egget med et lys bak dem-
-og ristet dem.
Der er hendene igjen.
Og det er litt væske der inne.
Jeg elsker åpningen som er laget av en hydraulisk mekanisme av stål.
Den er sterk.
Dette er et flott øyeblikk.
Her brukte jeg ekte organiske materialer.
Dette ble levert hver morgen fra slakteriet, -
- sammen med deler av kokt kveg og sau-
-fra slakteren.
Og snorene kalles Nottingham-snorer.
Noen folk spiser dem, og det er innsiden til magen på en ku.
Og slangen som kommer ut er innvollene fra en sau.
Den bruker de til å lage pølser.
Jeg brukte dem fordi de nesten er gjennomsiktige.
Fyller man luft i dem, Iager de en piskende bevegelse.
Og det oppdaget vi den dagen.
Jeg var i LA. Giger var i Sveits.
Vi kommuniserte over telefon.
20th Century Fox hadde endelig sendt ham penger slik at han kunne begynne.
Jeg skrev ned noen veldig enkle parametere-
- om hva jeg ville at han skulle begynne å designe.
Jeg beskrev så enkelt som mulig hva ansiktsklemmeren skulle gjøre.
Det skulle være en liten, blekksprutlignende skapning-
- som skulle hoppe på ansiktet til en person, -
- og slenge tentaklene rundt personens hode.
Og så hadde den et eggleggningsrør-
- som den stakk ned i halsen på personen.
Noen uker senere-
- sendte Giger tre store Iysbilder til oss.
De kom til tollvesenet-
- som ikke forstod hva det var, og ble engstelige.
Vi måtte dra til LAX og hente dem personlig.
Da jeg fikk bildene Giger hadde tatt-
-av designen til ansiktsklemmeren-
- og holdt dem opp mot lyset for å kunne se dem, -
-ble jeg lamslått av det jeg så.
Skapningen var festet til ansiktet på en person, -
- men istedenfor tentakler, hadde den fingre.
Så snart jeg så fingrene, visste jeg at jeg måtte gjøre alt i min makt-
-for å få de fingrene med i filmen.
Jeg syntes at ansiktsklemmeren burde få stor oppmerksomhet.
Jeg syntes at det var et viktig element i historien, -
-men ingen hadde tid til den.
På det tidspunktet brukte Giger all energien-
- på å lage en skulptur av et romvesen i full størrelse, -
- det som var formet som et menneske.
Ansiktsklemmeren ble ikke designet.
Dette er en scene som ikke var med i filmen.
Her slo Veronica deg.
- Det gjorde hun. - Gav deg et skikkelig slag.
- Ba du henne gjøre det? - Nei, absolutt ikke.
- Men jeg... - Sadist.
Nei, hun slo meg. Du kan se hvor overrasket jeg ble.
- Og du puttet det inn? - Vel, du vet...
Innen det er mikset og slikt, så er det greit.
Den eneste grunnen til at noen av disse tingene kommer frem er...
- Hun slo deg skikkelig. - Ingen fortalte meg at hun skulle gjøre det.
Jeg... Beklager.
Jeg spurte Ridley, "Hva vil du ha til ansiktsklemmeren?"
Ridley åpnet Gigers bildebok, -
- og slo opp på en side med et formløst maleri-
- av en slags organisk form med en perletekstur.
Og han sa, "Noe sånt."
Jeg sa, "Greit. Blir du fornøyd hvis den ser slik ut?"
Han sa, "Ja."
Jeg designet ansiktsklemmeren selv.
Jeg dro til kunstavdelingen-
- hvor Ron Cobb og alle de andre jobbet med å designe alt sammen, -
-og satte meg ved et tegnebord.
Jeg fant frem et stort ark, og det første jeg gjorde-
- var å tegne omrisset til fronten og siden på et menneskehode.
Deretter begynte jeg å tegne romvesenet på toppen av det.
Jeg tegnet det fra siden, -
-baksiden og innsiden.
Jeg tegnet en flik som passet der den måtte passe: over ansiktet.
Deretter tok jeg-
- de første maleriene Giger hadde malt et år tidligere-
-av ansiktsklemmeren med fingrene, -
- og veldig forsiktig tegnet jeg fingre på den, og kopierte den helt nøyaktig.
Jeg hadde kunstutdanning, derfor kunne jeg gjøre det.
Jeg kunne lage en nøyaktig kopi. Jeg tegnet inn fingrene.
Deretter tegnet jeg innsiden-
- som var den delen av skapningen som ville bli presset mot ansiktet.
Jeg brukte den perlelignende organiske formen som Ridley likte, -
- og tegnet en skisse av den myke magen til romvesenet-
-slik at Ridley fikk det han ville ha.
Da jeg så på kroppen, følte jeg at den fremdeles trengte noe.
Punktet der fingrene var festet til kroppen-
-var jeg ikke fornøyd med.
Jeg snudde meg mot Ron Cobb og sa, "Ron.
Kan du hjelpe meg? Bare ta en titt."
"Ser du hvordan fingrene er festet på kroppen til skapningen?"
Jeg sa, "Disse fingrene skal fortsette inn i kroppen.
Det er et slags skjelett under huden.
Kan du tegne en skisse som viser hvordan fingrene er festet-
- til skjelettet i det de forsvinner inn i kroppen på skapningen?"
Cobb er et geni når det gjelder slike ting.
Han tok en blyant, så på den, og sa, "Skal vi se..."
"Hvis fingrene er festet her, fortsetter de sikkert inn i kroppen.
Skjelettet vil se slik ut."
Og i løpet av noen få minutter-
- hadde han laget en skisse av skjelettet til skapningen.
Og det fungerte.
Jeg sa, "Det ser troverdig ut.
Fingrene har en biologisk basis slik de er festet til tingen."
Deretter fullførte jeg tegningen.
Jeg var veldig nøye.
Jeg løsnet arket fra tegnebordet, -
- og gikk for å finne Ridley. Til slutt fant jeg ham, -
- og jeg holdt tegningen opp foran ham og sa:
"Er ansiktsklemmeren bra?" Han så på den og sa, "Ja, den er grei."
Jeg sa, "Er den bra?" Han sa, "Ja."
Jeg sa, "Bra," og leverte tegningen til skulptørene.
Jeg sa, "Her er designen til ansiktsklemmeren. Slik skal den være."
Og noen dager senere-
-hadde de laget en skulptur i leire.
Deretter tok de en avstøpning, og lagde en form i skumgummi.
Den var ikke malt enda. Det var kun fargen til skumgummien, -
- som lignet på fargen til en brun konvolutt.
Det lignet på menneskehud.
Helt frem til da hadde jeg tenkt at romvesenet-
- skulle ha en øglelignende, mørkegrønn farge.
Men da jeg så ansiktsklemmeren med hudfargen til et menneske, -
-sa jeg, "Vet dere hva?
Jeg har aldri sett et romvesen med hudfargen til et menneske.
Det er ikke bare uvanlig, det gjør det også mer troverdig."
Jeg sa det til Ridley da han så på den.
På det tidspunktet hadde de satt inn et armatur av ståltråd, -
- slik at den kunne stå oppreist og legge fingrene rundt ting.
Og der var ansiktsklemmeren, med hudfargen til et menneske.
Jeg sa, "Hvorfor må vi male den?
Hvorfor lar vi den ikke være slik? Med hudfarge."
Ridley likte det, og gikk for det.
Jeg likte manuskriptet.
Jeg ble tiltrukket av alle elementene og den grafisk designen.
Settene begynte å bli ferdige i hodet mitt fordi jeg er en designer.
Jeg kunne tegne et storyboard av hele filmen.
På det tidspunktet var filmen i 4.6 format.
Jeg dro tilbake til London etter å ha sagt ja til å gjøre filmen, -
-og jeg tegnet mange storyboard.
Og ved å gjøre det...
Å tegne storyboards er interessant fordi man tenker på papiret.
Det gjør at du kan tenke deg til nøyaktig hva du vil gjøre.
Man begynner å se scenen.
Deretter doblet vi budsjettet.
Det viser makten det gamle storyboardet har.
Plutselig begynner de å se ting.
Det var flere personer her enn seks personer i det gamle huset.
Jeg har alltid likt garderoben i filmen. Den var godt laget.
Giger designet romdraktene.
Han designet det meste, -
-og så ble de laget av John Mollo.
John kom også opp med-
-blåfargen og emblemene.
Emblemene ble designet, -
- i tillegg til det utslitte utseendet til uniformene.
Jeg syntes det var veldig bra og interessant.
Jeg fant en flydress til Sigourney, og det ble ikke stort bedre enn det.
Flydressene på den tiden var nye, og fra jagerpiloter.
Jeg syntes alltid at de var flotte.
Jeg visste ikke hva alle reimene var til, men de var sexy.
Det var det hun fikk.
John designet alle emblemene og trykkene.
Emblemene ble sydd på.
Jeg skulle ønske jeg hadde beholdt noen av dem.
Man tenker aldri på det.
Vingesymbolet på monitoren i bakgrunnen-
-er tatt fra et egyptisk tempel.
Mange av elementene og mye av arkitekturen-
-er veldig egyptisk.
Når man ser noen i et rom-
- eller ser dem bakfra, gjør det dem sårbare.
Folk blir veldig spente.
Man begynner å erkjenne signalene og symbolene-
-som nesten er litt primitive-
-fordi vi alle ble født som jegere.
Derfor er det små elementer-
- som man kan leke med, og som gjør folk paranoide og redde.
Det blir stadig vanskeligere å gjøre det.
Hovedsaklig fordi det er en overflod av thrillere-
- og alle mulige slags skapninger. Det begynner å bli brukt opp, -
- helt til noen kommer opp med noe unikt.
Jeg har ikke sett noe unikt på en stund.
Det er bare mer av det samme.
Det er nok derfor jeg ikke har gjort en science fiction-film-
-siden Blade Runner.
Jeg har ikke kommet over noe som har den rette historien.
Alt handler om historien, og deretter om karakterene.
Har man en god historie, er sjansen stor for at man har karakterene.
Den kunstneriske retningen man tar etter det-
- blir relativt enkelt med de rette menneskene.
Ian Holm, -
- en anerkjent Shakespeare-skuespiller som er beundret i London, -
- konsentrerte seg for ikke å gjøre det overdrevent og teatralsk.
Det skjedde i løpet av de første ukene.
Og manuskriptet var så bra at-
- skuespillerene levde seg inn i det. De så de daglige opptakene...
Vi så alle på opptakene, og det fungerte så bra.
Hvis de noen gang tenkte, "Jeg gjør dette for å få betalt."
"Dette blir så dumt, men Ridley er så flink at det vil se bra ut."
"Det vil bli en dum og beskjeden liten ting."
"De kommer til å si at den er teit." Da vi kom til den tredje uken-
- følte vi alle at det ville bli en klassiker.
Vi bygget settet fordi jeg sa, -
- "Kapteinen vil trekke seg tilbake for å slippe unna de andre."
Det logiske ville være om han kunne gå til et av fartøyene-
-bare for å slippe unna de andre, -
- og høre på noe veldig normalt. Jeg tror det var Mozart.
Jeg syntes alltid at dette var et nydelig og vellykket sett.
Vi ville at det skulle være rundt.
Det kostet alltid mer fordi alt som er rundt er dyrere.
Men det var verdt det. Jeg synes det ble kjempeflott.
Sykestuen ligger under kjøkkenet.
Dette skipet har sannsynligvis fire eller fem dekk.
Hvis man legger gulv i huset og har et rundt rom, -
- blir flisene dyrere enn om man har rette kanter.
Det er noe lignende som skjer på et stort filmsett.
Det er mye som går til spille.
Halvveis i filmen blir man litt lei og tenker, -
-"Herregud, nok en skummel scene.
Hvordan skal vi gjøre dette? Det skjer jo ingenting."
Man benytter seg av ett eller to triks.
Å filme folk bakfra-
- eller sette kameraet i en merkelig posisjon i hjørnet, -
- gjør at man tenker, "Er det romvesenet?"
"Hva skjedde med det? Hvor ble det av?"
Du vet hvordan det ser ut, men du vet ikke hvor det er.
Det er et billig triks, men det får alle til å hoppe ut av stolene.
Når man gjør slike ting lenge nok, -
- skal det lite til for å gjøre ting veldig spennende.
Å bruke stillhet er interessant, -
- fordi stillhet merkelig nok forteller deg at noe skal skje.
Man vet ikke hvem det vil ramme, -
- men på dette tidspunktet tenker man, "Dette har vart for lenge."
"Det er for stille. Er det ham?"
Dette var en av de første gangene jeg så en film jeg hadde jobbet på-
-som skremte vannet av meg.
Jeg så alt som skjedde da vi filmet det, -
- men måten Ridley filmer det på og beregningen hans er magisk.
Det går sakte, og man tar seg tid til å få med hver minste bevegelse.
Når man ser dette utenfor kontekst og kan studere det, -
-gjorde det at alle hoppet.
Og merkelig nok så var jeg alltid litt ukomfortabel med det.
Men på dette tidspunktet hadde vi dem.
Jeg husker at produsenten sa, -
- "Slapp av. Dere har dem. Nå har dere dem."
Her er besøket fra fiskehandleren. Den er ekte.
Det er en stor østers som ble forsiktig posisjonert med pinsett-
-i et hylster som er laget av plastikk.
Han løfter bare opp kanten av østersen.
Dette var et knep vi brukte-
- for å komme opp med en romskapning-
- som på den ene siden ikke lignet på noe man hadde sett tidligere, -
-men som på den andre siden-
- så ut som noe som var i live og var laget av ekte kjøtt, -
- og som i tillegg så fryktinngytende ut.
Jeg tror vi klarte det, og det er jeg glad for.
Det er verdien av noe uvanlig.
Hvis det er nytt og du aldri har sett det før, gjør det inntrykk.
Når noe føles kjent, uansett om det er bra lagd, -
-hvis det føles kjent...
Som man sier, man forakter det man er vant til.
Og på en måte er det synd. Ser man Alien nå, -
- så har ikke Alien Ienger noe uvanlig med seg.
Når publikum ser Alien i dag, -
- gjør den kun en brøkdel av inntrykket den gjorde da den kom ut-
-fordi de har sett alt før.
Men den gangen var det mye i Alien som var helt nytt for publikum, -
- og det gjorde et overveldende inntrykk.
Den ble godt mottatt av anmelderne.
Den gangen ble science-fiction filmer sett ned på-
-av kritikerne, men de likte Alien.
Dette er den eneste skrekkfilmen jeg har lagd.
Det som ga meg ryktet mitt-
-var Motorsagmassakren.
Jeg har ikke sett den på mange år, så jeg vet ikke om-
- den er det den er eller om den fremdeles holder mål.
Men på den tiden var den sjokkerende.
Den gikk steder ingen andre hadde gåttt.
Man tenker, "Han kommer ikke til å gjøre det," og så gjør han det.
Men den beste og mest intelligente filmen, -
-er nok Exorsisten.
Exorsisten var veldig god, og hadde en enkel historie.
William Friedkin fikk det til å fungere. Å lage en film-
- som begynner med en film i filmen, er veldig farlig.
Men han fikk det til å fungere. Den irske regissøren fungerte, -
- og det at stjernen bodde i huset sitt i Georgetown fungerte.
Han tok det usannsynlige og gjorde det virkelig.
Når alt kommer til alt, er det fremdeles en av de beste.
Det er mange versjoner av den, og det er problemet.
Folk er fornøyd med mindre.
Men vi må lage filmer.
Jeg prøvde å finne ut hvem menneskene på romskipet var.
Hva gjorde romskipet der ute, og hvem var menneskene ombord?
Jeg så etter noe annet for å bryte publikums mentale mønster.
Jeg gjorde alt jeg kunne-
- for å hindre publikum i å tenke at dette var nok en romfilm.
Jeg ville isolere dem.
Jeg ville gi dem en følelse av isolasjon-
- slik at man visste at man ikke ville få hjelp hjemmefra.
Jeg hadde en replikk...
Husker du replikken, "Hver gang noen sa noe, -
-sa du "akkurat.""
Vel, Yaphet sa det.
Vi filmet en scene og Sigourney sa til meg, -
- "Brett, hvorfor sier du alltid "akkurat" når han sier noe?"
Det var midt i opptaket.
Og jeg sa, "Hvorfor gir ikke du faen i det?"
Og de sa, "Kutt."
Det stod selvfølgelig ikke i manuskriptet.
Og Tom Skerritt eller Yaphet eller en av dem sa, -
- "Hvis han skal forandre replikkene..."
Det skapte furore.
Det er en ukomfortabel scene i filmen.
De kan ikke tro at det er så enkelt.
Når man ser filmen med en god miks og høy lyd, -
- hører man mange subtile lyder hele tiden. De er alltid tilstede.
De gjør at man blir paranoid.
De atmosfæriske lydene er veldig viktige.
Det er ikke musikk, det er bare urolige, nesten organiske lyder, -
-som gjør deg ukomfortabel.
Og man vet ikke hva det er. Er det luftesystemet?
Er det lyden av et skip?
Jimmy ble bedt om å designe hele ideen om lydene på skipet, -
-ikke bare den vanlige buldringen.
Men buldringen er der gjennom hele filmen.
Her er en munter scene, men Ash er på vakt.
Poenget her var å gi inntrykk av at ingenting kom til å skje.
Jeg tror ingen innså at noe skulle skje, ikke engang skuespillerne.
Det er jeg sikker på.
De visste hva som skulle skje, -
- men måten det skjedde på sjokkerte både dem-
-og publikum.
Spesielt henne.
Jeg husker at jeg kom inn da Ridley og John gjorde alt klart.
Jeg hadde en anelse om hvordan mekanikken fungerte.
Jeg tror ikke noen av dere hadde kommet inn enda.
Nei, de slapp oss ikke inn. Vi satt i garderobene i timevis.
Jeg var der nede og så på...
Uttrykket i Veronicas ansikt er ekte.
Hun ante ikke hva som skulle skje.
Ridley brukte innvollene fra dyr, tror jeg.
Det stod store bøtter med slakteavfall rundt omkring.
- Ja. - Var det tre kameraer?
- Tre eller fire kameraer. - Ja.
- Det er seriøse fordøyelsesproblemer. - Og så utstyrte de ham.
- Flymat. - Ja.
- Jeg husker at de kuttet i skjorten. - Ja.
Og så stoppet de fordi den ikke var oppkuttet nok.
De sa at jeg kom til å få litt blod i ansiktet, -
-og pekte en hel sprut mot meg.
Det var noe av det sterkeste jeg så, -
- da jeg så opp og så blodet i ansiktet hennes.
Ja, de var ute etter henne.
- Jeg trodde det var ekte. - De var ute etter å ta Veronica.
Se på dette. Se på uttrykket i Veronicas ansikt.
Jeg elsker dette. Hun sa, "Hva gjør jeg her?"
Ja, det er...
Det er de små tennene med det lille prosjektilet.
Se på det smilet.
"Jeg er en vitenskapsmann. Ikke rør den."
Det er Ian.
Det var en fyr på skateboard under bordet.
- Ja. - Det var en revne i bordet...
...og han satt på en vogn og de sendte ham ut.
Ja.
Det var så enkelt, men det så helt utrolig ut.
Hvor mange ganger gjorde vi det? To eller tre ganger?
- Nei, en gang. - Jeg tror det var en gang.
De begynte opptakene, -
- men innså at skjorten ikke var oppkuttet nok. De tok det på ny.
Og det gikk på første forsøk, med fire kameraer.
Da jeg ble truffet i ansiktet, husker jeg at jeg rygget...
Det er noe av det sterkeste jeg så i filmen. Alt blodet i ansiktet ditt.
Og knærne traff baksiden av bordet, og jeg falt bakover...
- ...og støvlene mine stakk rett opp. - Du var urørlig i fire dager.
Og jeg syntes det så ekte ut.
Jerrys tema forteller oss at det kommer mer.
Det er truende.
Det er kjølig, vakkert og elegant.
Jeg vet at Ronnie elsket det.
Jeg er ikke så sikker på Dan. Jeg ville alltid ha Dans godkjenning.
- Jeg syntes Dark Star var utrolig. - Ja.
- En veldig humoristisk film. - Ja.
Og den ble regissert av John Carpenter.
Dan hadde skrevet den.
Dan ble involvert i regisseringen.
Jeg vet at Dans innerste drøm-
- var å regissere denne filmen, ikke sant?
Derfor følte jeg at det at han var lettet...
Han likte The Duellists, -
- og det er merkelig fordi han er en science fiction-fanatiker, -
-og det var ikke jeg.
Uansett hvem som valgte meg, så var det merkelig.
Du valgte deg selv.
Jeg leste den bare. Men jeg var femtevalget.
Jeg var femte eller sjettevalg som regissør.
Sa de andre nei?
- Ja. Skal jeg gi deg navnene deres? - Det er fordi...
Jeg vet hvem de var. Jeg tenkte, "For en dumskalle."
Men jeg husker at jeg også var en dumskalle da jeg leste den-
- og ikke visste hvordan romvesenet så ut.
Jeg så for meg en stor gummibjørn.
- Det hadde vært forferdelig. - Jeg vet det.
Første gang du traff meg spurte du, "Hva synes du om manuskriptet?"
Jeg sa, "Jeg synes det er veldig dystert."
Og jeg husker at Goldberg som var castingansvarlig sa-
-"Hold kjeft, din tosk.
Du er heldig som får være her."
Men "dystert" er rett fordi det var det han ville ha.
- Og da jeg så designene... - Ja.
...forandret det på hva jeg tenkte om manuskriptet.
Jeg var fristet til å utvikle karakterene, og gi dem-
- psykologiske profiler og personlige problemer, -
-og la karakterene utfolde seg-
- slik det alltid blir gjort i alle filmer og filmmanuskripter.
Bortsett fra en ting, og det var at det kjedet meg.
Jeg brydde meg ikke om det.
Jeg brydde meg ikke om de personlige skavankene deres, -
- bortsett fra hvis det påvirket situasjonen vi stod overfor.
Jeg ville ikke fortelle livshistoriene til karakterene. Det brydde meg ikke.
Jeg brydde meg om monsteret som skulle drepe dem.
Det var det jeg brydde meg om.
Jeg gjorde ingenting slikt i manuskriptet.
Alle gjorde en flott jobb i prosessen til en film-
- som ikke behøvde en bakgrunnshistorie-
- om hvem som skriver til hvem der hjemme, -
- eller hvordan man sender informasjonen til foreldrene.
Det er faktisk en B-film.
- Det er, "Syv små..." Hva er det? - "Ti små indianere."
Det er ti små indianere i et gammelt, mørkt hus, og det er alt.
Men vi hevet den alle over det.
Jeg husker denne scenen. Yaphet kom inn, -
-og han elsket å lage bråk.
Han kom på jobb en ettermiddag, -
- og det engelske crewet var rolige og oppførte seg som gentlemen.
De flyttet seg i det Yaphet kom inn på settet, og han sa, -
- "La oss kutte ut denne rolige stemningen."
"Dere henger bare rundt uten å gjøre noe.
Dere oppfører dere som gentlemen."
Han ble veldig opphisset, men til slutt roet han seg ned.
Blodet hans hadde begynte å pumpe på det tidspunktet.
Det stod et par engelskmenn foran meg, -
- og den ene så på den andre og sa, "Er det ikke flott å være engelsk?"
Han hadde et poeng.
Jeg tror vi nærmer oss noe her.
- Du er et beist, Jonesy. - Det er katten.
Det var en fantastisk øvelse for oss begge-
-fordi det var Ridleys andre film.
Og det var min tredje. Jeg hadde gjort to før denne.
Alt dette var nytt, -
- og jeg tror aldri jeg har jobbet så hardt som på denne filmen, -
-og jobbet så mange timer i strekk.
Vi prøvde å gjøre alt vi kunne på alle mulige måter.
Hele ideen var å terrorisere folk så mye som mulig.
Det klarer man bare hvis man presser folk opp i et hjørne hele tiden.
Du må ta det så langt du klarer, men uten å gå over streken.
Jeg husker da filmen ble vist i...
Var det i London eller på Egyptian i LA?
Jeg husker at vi viste filmen i London og LA, -
- og jeg visste at vi hadde lagd en ekstraordinær film, -
- hovedsaklig på grunn av reaksjonene både under og etter filmen.
Det var en lamslått stillhet.
Jeg husker at Harry kom bort til meg utenfor Egyptian.
Han er så søt. Harry så på meg og sa, "Takk for nærbildene."
- Det var søtt. - Ja.
Og han mente scenen når han sier, "Her, pus. Pus. Pus."
- Den er flott. - Ja.
- I det øyeblikket vet man at han dør. - Jeg vet det.
Men han var veldig kjekk, og han og Yaphet var en flott duo.
Jeg tror det er det beste ensemblet jeg noensinne har hatt.
Her dreit jeg meg ut. Jeg kunne ikke spille skremt.
Jeg kunne gråte og le. Jeg kunne gjøre alt bortsett fra å spille skremt.
Jeg kunne det ikke på den tiden, men jeg lærte å spille skremt senere.
Jeg brukte det ikke i denne delen.
Det fungerte, men jeg skulle ønske at jeg kunne det.
Jeg ser mer ut som om jeg har ikke sett noe lignende før.
Det er alt man behøver å gjøre.
- Der er huden. Den feller huden. - Ja.
Noe er i gjære, Harry.
De bildene her er kvalmende.
Motbydelig.
Lyden her er flott.
Når man kommer inn i noe som ligner en regnskog, -
-og er omgitt av regn og drypping.
Igjen stod jeg på mitt. "Hvorfor vann?"
Jeg sa bare, "Hvorfor ikke?" "Hvorfor kjettinger?
Kjettingene er ikke særlig høyteknologiske."
Jeg sa, "Vet du hva? Man må heise ting ned, -
- og det betyr fremdeles rep eller vann. Det er ikke nødvendigvis elektronisk."
Jeg kledde kjettingene fordi rommet så litt blankt ut, -
-og jeg måtte ha litt bevegelse.
"Hvordan beveger de seg?" Jeg sa, "Det bryr meg ikke."
"Hvor kommer vannet fra?" Jeg sa, "Det er kondens."
"Hvorfor kondenserer det?"
"Fordi det er noe galt med skipet, men det-
- er ikke livstruende. De lar det være."
- Klirringen fra... - Kjettingene og...
Ja.
Ridley. Ridley, Ridley.
Og regnet. Det kommer fukt inn.
Man ville ikke fått fukt i verdensrommet, men...
Nå gjør man det.
Det var min idé. Ridley elsket den.
- Han filmet det med en gang. - Ja.
Jeg har alltid en følelse av, "Gikk det for sakte?"
Det går ikke for sakte. Det gjør den mer intens.
Man vet at noe skal skje.
Dette var alltid underholdende. Katten ville ikke reagere.
Jeg sa, "Jeg vet hva jeg skal gjøre."
Jeg satte et brett ved siden av Harry Dean Stanton, -
- og satte en schæferhund på det, og så løftet vi bare brettet.
Den var i bånd, så den skadet ikke katten.
Men den reaksjonen er katten som sier, "Hva?"
Der.
Der ser den schæferhunden.
Harry prøver å ignorere det.
Ville jeg gjort det samme i dag? Ikke egentlig.
Jeg ville gått for spenningen-
-og det at ingenting skjer.
Men jeg synes det fungerer bra.
Noen ganger ser man scenene, og tenker, "Jeg vil redigere litt."
Den eneste regisseringen vi fikk fra Ridley, -
- var etter at vi hadde gjort en scene med hele ensemblet på spiserommet.
Han tok øynene bort fra kameraet, rykket til, og sa, "Interessant."
Husker du det?
Det er den eneste regisseringen han ga oss.
Og det var nok.
Det er vanskelig å snakke om redigering.
Kanskje dere kan finne andre som kan si mer om det enn jeg.
Men når jeg snakker om redigering, sier folk, "Hvorfor gjorde du det?"
Jeg må bare si at det var ubevisst.
Jeg gjorde det fordi det føltes rett i det øyeblikket.
Det er som når man lærer noen hvordan de skal gjøre noe.
Man kan ikke lære folk hvordan man redigerer.
Man kan fortelle dem hva de ikke kan eller bør gjøre, -
-men reglene er til for å brytes.
Vi gamblet mye i redigeringen.
Og etter å ha drevet med det i alle disse årene, -
- er jeg fremdeles overrasket over hva vi kan oppnå-
- med de samme delene med film spilt av på forskjellige måter-
-og flyttet rundt.
Men hvorfor og hvordan man gjør ting-
-avhenger av materialet man får, -
-og hva man vil oppnå.
Deretter er det en innebygd ting. Det må være din indre beregning.
Det vil fungere til et visst punkt, -
-og så foreslår regissøren endringer-
-man aldri tenkte på.
Og jeg håper at det er det jeg gjør for dem.
Regissøren har mye press på seg, -
- og har ikke tid til å tenke på alle variasjonene i en scene.
Jeg bruker mye tid på å snakke med regissører når de filmer-
- slik at jeg vet hva de er ute etter i akkurat den sekvensen.
Og når jeg setter det sammen, -
- setter jeg det først sammen med opptakene de liker-
- og ideene de ville at jeg skulle prøve å få frem.
Men i prosessen ser jeg andre ting som jeg gjør dem oppmerksom på.
Eller så gjør jeg det på den måten slik at de kan se de andre ideene.
Jobben min består i-
- å ta det de gir meg, og ta det et skritt videre.
Deretter utvikler vi det sammen.
Alt dette er rørinstallasjoner.
Vi laget ingenting. Vi fikk bare rørinstallasjonene.
Hele denne sekvensen ble gjort på en dag.
Det var alt jeg fikk.
"Du får én dag, og det er alt."
Jeg filmer en ekte flamme, og en fyr som holder lyset.
Det er ingen andre lys der inne. Vi filmet bare i vei.
Det er alltid flott med Derek. Til og med i anamorfisk bredformat-
-filmet jeg det som det var.
Jeg tror Derek pleide å skvise mer ut av en anamorfisk linse-
-enn noen andre.
Men fordelen med å filme selv som regissør-
- er at fordi du ser det, så vet du at du får det.
Du vet hva du får.
Det er nesten som å sette sammen storyboardet i hodet-
-idet du ser det skje.
Hvis man ikke ser gjennom søkeren, -
-er man isolert fra det som foregår.
I dag får man hjelp av videoskjermer, -
- men ingenting er som å se gjennom søkeren-
- og være nær skuespilleren. Du er en del av det hele.
For meg er det helt logisk å filme og regissere samtidig.
Da Ridley møtte meg, sa han, -
- "Jeg vil at det skal bli en rett frem, upretensiøs, fascinerende thriller-
- som Psycho eller Rosemary's Baby.
Eller kanskje en briljant B-film som Night of the Living Dead-
-eller Motorsagmassakren."
"Men jeg vil at den skal se ut som, og dette skal jeg klare, 2001."
Og fordi jeg hadde sett The Duellists, visstejeg-
- at han kunne få den til å se ut som 2001,-
- men jeg innså ikke at det var slik han tenkte.
"Jeg skal ikke gjøre den til en pretensiøs..."
"Jeg vil at den skal bli akkurat som den er skrevet."
Og så sa han, "Vi skal se alle de klassiske skrekkfilmene sammen, -
- slik at jeg kan skjønne hvordan man skremmer folk."
Vi lagde en liste, og Ridley og jeg og Dan O'Bannon-
- så alle sammen. Og jeg visste i det samme øyeblikket som han sa det-
- at han kom til å gjøre den jobben han til slutt gjorde.
Jeg var nervøs for flammekasterne.
Vi ble forsikret om at de var trygge-
- og skuespillerne ble opplært til å bruke dem, -
-men jeg var alltid nervøs for dem.
Det flytende drivstoffet og... Jeg likte dem ikke i det hele tatt.
Vi var veldig forsiktige.
Heldigvis skjedde det ingen ulykker, men jeg liker ikke å leke med ild.
Jeg satt fast på et tidspunkt. Når den kom ombord i romskipet, -
- ville jeg unngå klisjeen med kuler som preller av-
-monsteret som ikke kan ødelegges.
Det er en eldgammel klisjé.
Man kan ikke stoppe det, og kulene hjelper ikke.
Jeg ville at det skulle være et normalt dyr.
Det betyr at hvis man skyter det, vil det dø.
Spørsmålet i den andre halvdelen av filmen var, -
- "Hvorfor dreper de den ikke bare? Hvorfor knuser de den ikke?"
"Stikk en kniv i den."
Jeg var ikke sikker på hvordan jeg skulle oppnå det, -
- og jeg spurte Ron Cobb om han hadde noen tanker.
Ron Cobb var alltid veldig hjelpsom, og han sa, -
- "Hva om den blør syre som brenner seg gjennom metall?"
Jeg sa, "Flott, da kan de ikke drepe den fordi-
- blodet ville spist et hull i skottet, og skipet ville mistet oksygenet."
Jeg sa, "Flott."
Se på dette. Her dør den andre fyren.
Den forbannede tosken.
"Bestill en øl til meg, Harry. Jeg kommer snart."
Ja.
Han sang en ballade til meg.
Det var derfor jeg ikke kunne skyte ham.
Jeg syntes alltid det var morsomt-
-når hele publikum-
-på 800 personer hoppet samtidig.
Det er virkelig tilfredsstillende.
Det ble nesten underholdende. Det er morsomt å lage en thriller.
Jeg skulle gjerne gjort det igjen, men jeg må finne rett materiale.
Det behøver ikke å være så sofistikert.
Man kan lage det mer sofistikert.
- Jeg er den eneste som er smart. - Ja.
La oss forlate det dumme skipet, og komme oss ut herfra.
- Publikum er med. - Ingen hører etter.
Publikum heier på deg.
Hvorfor sa du ikke det før monsteret tok meg?
Hvorfor foreslo du ikke det tidligere?
Det var fordi karakteren min...
Dallas og hun hadde en affære, og det var derfor hun ville...
- Ja. - De kuttet det ut.
Hun fikk sex.
Der er det.
I denne delen ville jeg heve lydnivået.
Yaphet og jeg var delaktige, -
- og sa at vi ville skru opp volumet og presse ham og være irriterende.
Og vi klarte det. Det var veldig bra.
Hun begynte å oppføre seg veldig emosjonelt-
-fordi Dallas var døende.
Og han bare presset henne og presset henne.
Og jeg vet at Ridley sa, "Treff henne i magen."
Da han holdt talen og slo i bordet-
- og gikk fra settet igjen, var hun rasende.
Og det var det filmen trengte.
Hun måtte ta kontroll over skipet.
Hun kunne ikke være en feig person. Jeg var den feige.
Jeg var den fornuftige.
Men han oppildnet oss.
Det ble ikke oppmuntret til forhold.
Tanken på tilfeldig sex var normal-
- av åpenbare grunner. Jeg tenkte, "Hvorfor ikke?"
Hvis det er syv personer ombord, kommer én til å bli utelatt.
Tilfeldige forhold, enten det er mellom mann og kvinne, -
-eller to menn eller to kvinner, -
-er greit i verdensrommet.
Når man er nedlåst i en blikkboks i mange år, -
- i tillegg til hypersøvn, slik at det føles som et år.
Man er kanskje borte i 10 år.
Jeg prøvde å få frem det, og det var en antydning angående Dallas.
Og det var begynnelsen med Veronica.
Vi lurte på om vi skulle antyde noe.
Skulle vi antyde et lesbisk eller et homofilt forhold eller ikke?
Det hadde vært interessant.
I dag hadde jeg sikkert gjort det for å gi karakterene flere lag.
Tanker om hva som utgjør en spenningshistorie-
- førte til mye debatt mellom produsentene, -
-og jeg tapte et par av de kranglene.
Det var ingen Ash i manuskriptet mitt. Det la de til.
Tanken bak det var at alle manuskripter må ha en bihandling.
Å ha kun ett plot er utilstrekkelig.
Alle historier må ha bihandlinger. Derfor skapte de en bihandling.
Ian Holm gjør en strålende prestasjon, og det er flott regissert av Ridley.
Men hvis man tenker seg-
- at det ikke var der, hadde det gjort noen forskjell fra eller til?
Hvem bryr seg? Ja vel, så er han en robot.
Det irriterte meg da de gjorde det, og jeg kalte det den russiske spionen.
I visse typer thrillere var det vanlig-
- å legge inn en russisk spion når folk var ute på et interessant oppdrag.
En av dem er en spion, og de vet ikke hvem det er.
Han kommer til å sabotere oppdraget. Fantastic Voyage hadde det.
Da jeg så Fantastic Voyage syntes jeg den var irriterende.
Man er klar for å reise inn i kroppen til en person-
-på et fantastisk oppdrag, -
- og reise gjennom blodårene hans for å nå frem til hjernen og redde ham.
Og så blir man informert om at en av dem er en russisk spion, -
- og han kommer til å forhindre at oppdraget blir fullført.
Istedenfor å gjøre det genuint spennende, -
- gjorde det meg bare irritert. Det fikk meg til å tenke, -
- "Jeg skjønner. Nå få vi kanskje ikke se det jeg vil se i filmen-
- fordi den russiske spionen skal prøve å forhindre det."
Det er et påfunn det er vanlig å falle tilbake på, og som ikke funker-
- fordi det bidrar ikke med virkelig spenning.
Det gjør ingenting bortsett fra å være en skriveøvelse for forfatteren-
- som tror at alle historier må ha bihandlinger.
Det er en mindreverdig idé fra mindreverdige hoder-
-som er godt spilt og godt regissert.
Heldigvis tar det opp lite nok tid-
- til at det ikke forstyrrer hovedplottet.
Jeg syntes Ash var interessant.
Ash var plantet av selskapet. Han var en robot ombord.
Istedenfor en spion, har man et biomekanisk menneske.
Det er en moderne og relevant idé.
Den er veldig moderne.
Han har et enormt minne, så han trenger ikke engang en datamaskin.
Det går inn, og det kommer til å sprute ut senere.
Jeg synes det var flott. Det var første gang.
- Ja. - Jeg syntes det var en god idé.
Det er logisk.
Han sa, "Bli med ned. Det kommer til å bli gøy."
"Ash skal hente et pornoblad, og han skal stikke det opp i fløyta di."
Jeg forstod ikke cockney-dialekt, og tenkte, "Fløyta mi?"
Og heldigvis betydde det å stappe det inn i munnen for å kvele meg.
Men det var morsomt. Jeg tenkte faktisk ikke...
- ...at Ridley ikke ville ha gjort det. - Akkurat.
- Ingenting hadde overrasket meg. - Jeg tenkte at hvis...
...robotene var sofistikerte nok, fikk de sikkert de og lyst av og til.
Jeg sa til Ash, "Hva synes du om seksualdrift?"
Han sa, "Flott."
Jeg sa, "Istedenfor å banke henne opp, er det ikke mer interessant-
-at han faktisk hadde lyst på henne?
Og her får han muligheten, men han mangler den delen."
- Den har han ikke. - Derfor ble det et blad.
Jeg forstod ikke de freudianske overtonene i scenen.
Jeg håper det ikke er noen barn som høre på dette.
Hvis barn kan se denne filmen, så kan de høre dette også.
Akkurat.
Dette er Giler og Hills konsept.
Det var det eneste som ikke stod i det originale manuskriptet.
Grunnen til at jeg visste at det ville fungere-
- var at vi måtte ha noe etter vesenet som kom ut av brystet-
- som var minst like utrolig, og det er dette.
Idet hodet hans blir slått av, og man ikke vet at han er en robot.
Det hindret den tredje akten i å bli en skuffelse.
Herregud.
Dette er en flott vending i filmen.
De tror at den eneste angriperen-
-er en skapning som er på skipet, -
-men nå har de et enda større problem.
Det er to angripere.
Det gjør dem paranoide, og det gjør publikum dobbelt så paranoide.
Det er alltid nyttig når man er så langt inne i filmen.
Plutselig var melkedråpene logiske.
Istedenfor at det sprutet blod eller væske, ville jeg at det skulle...
Jeg brukte ikke melk, det ville ha luktet med en gang.
Vi brukte farget vann.
Men alt tatt i betraktning, -
- og med det budsjettet vi hadde, så ble det bra.
Her lurte vi igjen på hva vi skulle lage innvollene av.
Og jeg foreslo pasta og marmorkuler, -
- Iitt billig kaviar-
-og melk. Og det var alt.
Og jeg la det ut på bordet. Mange år med produktfotografering.
Tynne gummirør, pasta, -
-og billig, svart kaviar.
Legg til litt glasskuler, og man tenker, -
- "Herregud, det er så høyteknologisk. Jeg skjønner ikke hva det er."
Det viser bare at man ikke trenger så mye.
Den originale scenen hadde mer druer og slike ting, -
-men de tok det vel...
Jeg snakket med Ian senere, og han sa at de filmet det på ny-
- med mer rørlignende småsaker og ender.
De forandret dialogen også.
Den var ikke lik originalen.
Og så var det tanken om at-
- ingen hadde prøvd å kommunisere med den.
"Kanskje hvis vi ga den en sjanse... Han var en del av et eksperiment..."
På en merkelig måte gjorde det ham ikke så ond.
Det var her han sa, -
- "Har noen prøvd å kommunisere med den?"
Vi stod rundt ham, og hørte på ham.
Han var så rørende da han gjorde det.
Og så ropte Ridley, "Kutt, "-
- fordi han hadde melk og druer og små...
Han hatet de små sølvballene.
Vi satt der i åndeløs spenning og hørte på hodet til Ian-
-som lå midt på bordet-
- med druer og alskens ting hengende fra hodet.
Og så-
- ropte han "kutt" fordi han ikke likte sølvkulene.
Flere måneder senere gjorde Ian det på ny, og det er det vi ser her.
Men jeg elsket ideene hans.
Ian hadde en rykning som man ikke ser så ofte.
I begynnelsen går det greit, men så snart han begynner å bli...
Det venstre øyet rykket så snart han begynte å bryte sammen.
Nå prøver vi sikkert å finne ut...
Det er ikke vits i å forklare at det er androider ombord på skipet.
Store selskaper...
Ryktet var at de store selskapene, -
- fordi de var redde for investeringene sine-
- i det store skipet og lasten og kunnskapen, -
- alltid plantet en spion ombord blant mannskapet-
- i tilfelle mannskapet bestemte seg for å selge det til noen.
Derfor har de alltid sin egen sutteklut blant mannskapet.
Og det var selvsagt ham. Det var en god-
- og ny idé som i ettertid ble brukt om og om igjen.
Sigourney var en åpenbaring. På settet-
- virket det ikke som om hun spilte særlig mye, fordi hun reflekterte.
Alt ligger bak øynene.
Hun var omringet av de beste karakterskuespillerne i bransjen, -
- og vi tenkte, "Vil hun fungere? Hun spiller ikke."
Hver gang vi så på opptakene, sa vi, "Hun er god.
Hvorfor ser hun så bra ut?" Det lå alltid bak øynene.
Som Orson Welles en gang sa-
- da han så Gary Cooper filme en scene på settet, -
- "Vi må filme det igjen." Etterpå så han på opptakene, og de var gode.
Og han sa, "Enten elsker kameraet deg eller så gjør det det ikke."
Sigourneys karriere og suksess skyldes at hun ikke overspiller.
Poenget med Alien er ikke at det er et farlig monster.
Hele poenget med Alien, ifølge Walter Hill, -
- er at onde selskaper skapte denne situasjonen.
Mannskapet ville ikke vært i denne desperate situasjonen-
- hvis ikke det onde selskapet hadde funnet opp en organisme, -
- og bestemte seg for å bruke den som et våpen-
- og sette en robot ombord for å bedra mannskapet.
De fanget dem i en situasjon hvor organismen kan gjøre sitt verste, -
- og vise at den kan være et veldig bra våpen-
-til selskapets våpensystemer.
Ifølge Walter Hill er det det filmen handler om.
Men etter å ha tatt meg tid-
- til å skrive og lage Alien i første omgang, -
- for så å støte på en produsent som var forfatter.
Dette var anamorfisk. Jeg ville bruke bredformat.
Bredformat føles større.
Deretter utviklet de det gradvis til ideen om å bruke Super 35-film.
Den store forskjellen er at når man bruker anamorfiske linser, -
- betyr det at det er mer glass foran linsen.
Det gjør at bildekvaliteten ikke blir like skarp.
Det gjør at man trenger mer lys for å nå gjennom mer glass.
Det høres ut som et minus.
Og det var det fordi vi slet med fokuset i filmen-
- på grunn av den lave belysningen som var helt på grensen.
Den lave belysningen betyr-
- at man filmer åpen linse, og det er ikke bra for linsen og skarpheten.
Vi hadde problemer med fokuset.
Man kan bruke tapet av dybde og fokus med anamorfisk linse-
- fordi det er en del av karakteristikken-
- til stilen man velger og historien man forteller.
Dette er levningene fra et helikopter som er sprayet med gull.
Dette er jetmotorer som er sprayet med gull og dekket med gullfolie-
- for å få dem til å se mer høyteknologiske ut.
Her får man det fine skjæret på glasset fra den anamorfiske linsen.
Igjen er det stillhet.
Det føles som om vi er der sammen med skuespilleren-
-hvis man filmer med håndholdt.
Veronica var alltid flink til å nesten ha kontroll på frykten.
Hun var alltid to steg unna hjerteinfarkt.
Og til slutt får hun et hjerteinfarkt.
Det er utrolig å se hvor Iang tid alt tar.
Det er det som gjør filmen så spesiell.
Og når noe skjer, så skjer alt på en gang. Det er over.
Ville jeg likt Jonesy i dag? Det tenkte jeg ikke på den gangen.
Jeg tenkte, "Hvorfor ikke? Hun ville vært bundet til katten."
Jeg har hunder. Jeg ville gjort hva som helst for hundene mine.
Ville jeg dradd tilbake etter hundene mine? Absolutt.
Luftesystemet står på. De små viftene jobber.
Alt beveger seg og spretter.
Snart kommer det noe som var nyttig.
Det var et nyttig sjokk.
Det var veldig nyttig, -
-og veldig enkelt.
Det var en av de rekvisittansvarlige som skjøv den fremover med føttene.
Det var bare noen som skjøv den fremover.
Det er en ledetråd. Det at katten går inn er en ledetråd.
Folk var overbevist om at romvesenet nå var inni katten.
Yaphet er god fordi han er så intens.
Han sa, "Jeg har ventet i 15 år på å få gjøre noe-
- som jeg visste at ville bli en av de beste filmene gjennom tidene."
Det var før vi hadde begynt å filme. For en flott visjon.
Han sa det den første dagen han traff meg.
Yaphet sier at jeg må flytte meg, men jeg kan ikke flytte meg-
- når jeg står mellom ham og romvesenet. Og her kommer han.
Han er fascinerende på en merkelig måte.
Se på ham. Han ser på meg. Han undersøker meg.
Jeg er livredd fordi jeg tror jeg kommer til å ende opp i et skap, -
- men han gjør åpenbart andre ting med meg.
Bolaji, som spilte romvesenet, var utrolig.
Han var en grafisk kunstner de fant på en pub.
Han var over 2 meter høy og var masai, derfor hadde han lange lemmer-
- som gjorde at drakten passet. Han gikk rundt i hvite joggesko, -
- og det var Tom som sa, "Den stakkars fyren kan ikke sette seg."
Og de bygde en huske til ham-
- fordi han ikke kunne sette seg så lenge han hadde halen på.
Jeg husker at det var noe Ridley alltid ville gjøre, -
- og det er et bilde av det. Ser du hodet og hjernen?
Det var larver som de ville sette på hodet til Bolaji, -
-men han sa, "Et sted går grensen."
Det er føttene til Harry Dean.
Jeg hadde på meg hvite bukser og cowboystøvler gjennom hele filmen.
Men det ble tatt fra scenen-
- hvor romvesenet kommer ned i lageret.
De manipulerte filmen slik at de ikke ser blå ut.
Det er ikke engang det samme gulvdekket.
Jeg husker første gang jeg så dette sammen med publikum, -
- og reporterne spurte selvsagt, "Hvordan føltes det?"
Jeg sa, "Jeg vet ikke. Hvorfor spør dere ikke Harry?"
Jeg var så sur.
I ettertid ser jeg at det fungerte, men de kunne ha advart meg.
Denne dødsscenen ble ikke fullført til å begynne med.
Jeg skulle krype vekk-
-og dø av frykt i skapet, -
- og det skulle vært det samme skapet som Jones hadde vært i.
Men det ble aldri filmet. Jeg spurte når vi skulle fullføre scenen, -
- og i neste øyeblikk holdt de på med noe annet.
Vi visste ikke hvordan hun døde, -
- men det var en antydning om at seksualiteten-
- til denne androgyne mannekvinnen gjorde at den kunne føde selv, -
-men også gjøre andre gravid.
Det finnes insekter som gjør det, og det var basert på dem.
Det var en liten del fra gode, gamle moder natur.
Og var det en skrekkelig slutt?
Ble kroppen hennes invadert? Ble hun voldtatt?
Ville det komme en versjon av Cartwright-karakteren?
Uansett hva som skjer, så vil det bli flere menneskelige romvesener, -
-og det er dem hun nå må ødelegge.
Det er en av vanskelighetene. Nå til dags i denne genren-
- er det vanskelig å finne noe som er like unikt.
Jeg var avhengig av Giger i disse øyeblikkene.
Han var ikke så kjent bortsett fra i Sveits.
Han hadde noen tilhengere, og han var helt perfekt.
De rette elementene falt på plass i de rette øyeblikkene.
Hvis man tenker etter, har alle skrekkfilmer etter denne-
-kopiert utseendet til romvesenet.
Den eneste som ikke har lignet var Signs.
Men den har likevel den lange kroppen.
Men alle disse filmene...
Dette er en klassiker og de har fulgt denne teorien.
Men dette var første gang det ikke var rent og pent.
Alle de andre filmene fra verdensrommet var så rene, -
-men denne er skitten og luguber.
Han skapte en helt egen verden der ute.
Jeg syntes det var et interessant konsept.
Og så snublet han over Gigers ting-
-som har mange erotiske overtoner, -
-og det gjorde mye for filmen.
Vi er i et nytt område som ikke ble vist på filmen.
Mange spurte: "Hva skjedde med det?"
Vi tenkte mye på dette. Tok det inn, og ut igjen.
Så vi hva som ville skje med dem?
Vi måtte se hennes tragedie, -
-å måtte brenne gamle venner og kollegaer.
Vi valgte til slutt å ta det ut, vi ville gå videre.
Men hun gjør det bra.
Fryktløs og sårbar på samme tid.
Men i kontroll.
Hvem ville gå inn der?
Om jeg mikset dette ville jeg hatt ekko fra nødsystemet i bakgrunnen.
Så hun vet at hun jobber mot klokken.
Dette var flott, det til høyre for Gigers, -
-vakkert laget.
Og vi får vite at de morfer, metamorfer, -
-de endres, tror jeg-
-av det organismen er, til et egg.
Ingen har sett noe slikt.
Det er en av vanskelighetene. Nå til dags i denne genren-
- og tenker på noe som er unikt og det er vanskelig.
Alfred Hitchcock sa, "Hvis du ikke ser noe, så er det fantasien din."
Jeg var med i Fuglene, og det var en scene med et klatrestativ-
- hvor alle fuglene satt på klatrestativet.
Mange av dem var laget av papp, og mange var ekte.
Jeg sa, "Vil ikke folk skjønne det?"
Og han sa, "Nei. Øyet ser en ting, -
- men det er fantasien som får deg til å tro at alt er levende."
Og det samme gjelder dette romvesenet.
Man sitter der, og etter en stund begynner man å se på rørene-
-for å se om det kommer ut.
Og plutselig kommer det ut, og man tenker, "Jeg så det ikke der."
Det gjør det skumlere-
-enn å ha noe man kan se.
Og det er der de andre filmene-
- har endt opp, og man mister interessen.
Man er ikke en deltaker lenger.
Man bruker ikke fantasien til å skape ting.
Dette var første gangen det var mennesker-
- og karakterer man kunne bli involvert i.
Jeg var bekymret fordi det så ut som om jeg gråt hele tiden, -
- og de sa, "Nei, du er publikum. Det er du som er fornuftig."
"La oss komme oss ut herfra."
Det fungerte åpenbart. De har laget fire filmer til, så...
Det var en veldig god formel.
Tingen med filmer som denne, -
- er at det er en uavbrutt demonstrasjon av hjertestoppende terror.
Hvis skuespilleren ikke gir deg det, kommer ikke publikum til å føle det.
Og virkningen av beistet kan fort bli oppbrukt.
Derfor holdt jeg det veldig minimalt, akkurat som haien.
- Jo mindre man ser, jo bedre. - Absolutt.
Og det er mange ting...
Jeg husker at da jeg så slutten med høy lyd, -
- tenkte jeg, "Gode gud. Det er 17 og et halvt minutt i slutten av filmen-
- hvor Sigourney ikke har noen dialog, bare masse fysiske anstrengelser.
Hun løper rundt med en konstant følelse av frykt."
- Ikke sant? - Det er det jeg kan best.
Men det er vanskelig, er det ikke?
Jeg elsket den delen.
Jeg elsket karakteren, og at alt ble gjort med bilder.
Det fremhevet ensomheten og isolasjonen hennes.
Hun kunne ha snakket med katten, -
- men jeg elsket at hun ikke klarte å kommunisere med noen.
- Det gjorde henne mer sårbar. - Ja, men det er vanskelig.
Det er vanskelig for en på utsiden å se inn, -
-og det er jobben min.
Jeg beundret alltid det du gjorde, -
-spesielt gjennom hele den prosessen.
Det er en del av filmen som lett kunne blitt litt todimensjonal.
Du la til to dimensjoner, -
- slik at det ble fire dimensjoner. Jeg syntes alltid at det var flott.
Jeg liker lyset her.
Det ble brukt strobelys her.
Jeg skulle gjerne hatt fotografiene av dette.
Det var som et lynnedslag da jeg skjønte-
- at ikke alt måtte fortelles til publikum.
Jeg skjønte at hvis det var for vanskelig eller uvirkelig til å fortelle, -
-burde man bare utelate det.
Det eneste man måtte fortelle til publikum-
-når det gjaldt redegjørelse, -
- var ting som var naturlige og lette for karakterene å snakke om.
Hvis det ikke var naturlig eller lett for dem å snakke om ting, -
-burde det ikke være med.
Det er et prinsipp jeg har brukt siden.
Ikke bare i dialogen, men generelt.
Hver gang jeg merker at jeg forklarer noe i manuskriptet-
- som virker påtatt eller unaturlig, stopper jeg og sier, -
- "Det er fordi det ikke trenger å fortelles. Det bør ikke fortelles."
Hvis det hørte hjemme i historien, ville det dukket opp naturlig.
Hvis det ikke dukker opp naturlig, bør det ikke være med, -
- og det kommer til å høres forferdelig ut.
Det spilte ingen rolle hva de gjorde der ute. Hvem bryr seg?
Det betydde noe for oss som filmskapere og meg som forfatter-
- for å kunne skape en troverdig verden for disse menneskene-
- slik at man oppfattet dem som virkelige folk i en virkelig situasjon.
Filmen skulle egentlig slutte når hun går inn.
Hun letter, og drar av gårde.
Filmen kunne åpenbart ikke slutte her, -
- ikke engang med en stor eksplosjon bak henne.
Og de store eksplosjonene den gangen var ikke så store som i dag.
I dag ville de brukt dataanimasjon. Alt dette er ekte.
Inne i studioet, på settet-
-som var laget av brensel.
Alt dette er designet til slutten av filmen.
En bombe på ett megatonn går av om et øyeblikk.
Og det er grafisk design. Interessant, hva?
Bare et flatt bilde uten noen ting.
Det er bare lyd og en miks mellom tre bilder.
Jeg tipper det må være to eller tre.
Her har jeg fått teken på ristingen.
Ingen hadde ristet på kameraet før nå, det husker jeg.
Det er noe som gjør at kameraet rister.
Jeg er litt usikker på den røde ballen.
Og filmmusikk.
Dette skulle vært slutten på filmen.
Det var alt.
Jeg måtte si, "Nei, den kan umulig slutte her."
Den kostet 8,6 millioner å lage, og det var billig på den tiden.
- Jeg trodde det var 14. - Det var 8,6.
Mot slutten sa jeg, -
- "Jeg vil bruke x antall penger på å lage en fjerde akt."
"Hvor mye?" Og jeg sa, "Det vil ta oss fire dager."
"Fire dager?"
Jeg sa, "Dere vet ikke engang hva jeg skal gjøre enda."
"La meg forklare.
Deretter vil dere spørre meg hvordan jeg kan gjøre det på fire dager?"'
Jeg sa, "Filmen er ikke ferdig når hun hopper inn i romskipet."
"Det kommer en fjerde akt."
Og de sa, "Hva mener du?"
"Filmen er over når hun sitter i romskipet. Det tar av, og bingo."
Jeg sa, "Nei, det er en fjerde akt som vil forandre måten film lages på."
Før dette...
Og det er sikkert noen små uavhengige filmer-
-som sier, "Det er tullsnakk."
Men i dag er vi blitt vant til tanken på en slutt, -
-og en slutt, og så enda en slutt.
- Forresten, her er den andre slutten. - Ja.
Jeg ville sette på lokket, og plutselig slippe den ut igjen.
Når Ripley setter seg i romskipet, -
- er det et øyeblikk hvor man vet at filmen ikke er over.
Når hun sitter i setet og kameraet beveger seg opp, -
- og Jerry Goldsmith gjør en flott variasjon i temaet.
Og så strammes skruen.
Og publikum er nå...
På premieren kunne man føle at de kjente det.
Man kunne føle skruen strammes i lokket, og folk tenkte, -
- "Nei, vær så snill. Slipp meg ut herfra."
- Og det er en flott ting å klare. - Ja.
Jeg elsket også det. Jeg hadde danset mye, -
- og veldig mye i disse filmene handler om fysikk og sansing.
Bare det å være der og kjenne lukten av røyk...
- ...var uhyggelig og skremmende. - Ja.
Jeg elsker musikken du valgte. Hva var det?
Vi brukte Tomita. Jeg husker at vi snakket om det på telefonen.
Jeg tenkte, "Uansett hva jeg gjør nå, så er hun på egenhånd."
Jeg hadde spilt Tomita i redigeringsrommet som-
-midlertidig filmmusikk.
Han hadde lagd "Planets," og en av sangene var "God of War is Mars."
Det stemmer. Vi brukte mye fra den i Alien 3, tror jeg.
Jeg nølte med å foreslå det.
Og jeg var overrasket da du sa, "Absolutt."
"Noe sånt ville vært briljant."
Jeg sa, "Jeg kan sette seks høytalere Iangs sidene av settet, -
- og jeg har et musikkstykke som kan være nyttig for deg."
"Det høres ikke bare ut som maskiner, det er også truende og illevarslende."
Du sa, "Det høres bra ut. Hva er det? La meg få høre det."
Og vi brukte det.
Og det gjorde lydmannen gal fordi all lyden måtte gjøres på ny.
- Stemmer. - Men det brydde meg ikke.
- Nei. - Jeg sa nei.
- Det var ikke så mye dialog uansett. - Nei.
Jeg husker at jeg ba deg om å ikke fortelle meg hva som skulle skje...
- ...slik at jeg kunne bli overrasket. - Det stemmer.
Jeg har alltid følt at grunnen...
Det å gi rollen til Bolaji Badejo, som er...
Min arm var like lang som leggen hans.
Han så ut som om han kom fra en annen planet i utgangspunktet, -
- men da du satte drakten på ham, var det utrolig vakkert-
-og i tillegg fryktinngytende.
Det eneste man trengte var den ene gesten, og det var skummelt.
Vi ville alltid at han skulle være intelligent.
Vi ville egentlig ha en slags kvasi-sexscene.
Hvem var direktøren hos Fox i London?
- Peter...? - Peter Beale.
Peter Beale kom på settet, og han ga oss et alvorlig blikk.
Han så på klokken sin, og sa til deg, -
- "Du har to dager på å fullføre dette."
Og hele denne...
Vi ville at romvesenet skulle se på henne gjennom glasset, -
- og bli fengslet av at hun var så myk og rosa i forhold til ham.
Vi ville at han skulle være så intelligent at han ble kåt av det.
Akkurat. Vi ville ha noe som lignet på...
"Skjønnheten og Udyret."
Det stemmer.
Mange vil ha en femte film, og det hadde jeg aldri forventet.
Jeg sier bare at-
- det er vanskelig å komme opp med en femte historie som er ny og frisk.
Men jeg har lyst til å dra tilbake til verdensrommet.
Et eventyr i verdensrommet hadde vært bra akkurat nå-
-fordi jorden er så trist.
Vi har snakket om det.
Det er vanskelig, spesielt etter suksessen med nummer fire.
Lukker man lokket, bør det være slutten på første kapittel.
Men det ingen har gjort, -
- er å gå tilbake til den første og tenke, "Hva var det?"
- Ingen har sagt... - Hvor kom det fra?
Hvem var bedrageren? Han var ikke et romvesen.
- Ja. - Hva var det romskipet?
Var det et slagskip eller et hangarskip?
Var det en biomekanisk våpentransport?
Hvorfor landet det? Var det en nødlanding-
- eller landet det fordi det hadde motortrøbbel?
Hvis det i det hele tatt hadde en motor. Alt har en motor.
- Fikk han SOS-signalet? - Akkurat.
- Og hvor lenge siden var det? - Ja.
Eggene ville vært der.
Sigourney sa, "Jeg vil synge noe som kan distrahere meg."
Og hun sang, "You Are My Lucky Star."
Jeg tenkte, "For en god idé."
Og så sa studiosjefene, -
- "Vet dere hvor dyr "You Are My Lucky Star" er?"
Men det var det.
Det var en god idé at hun sang-
-for ikke å miste forstanden.
Kan du forestille deg om dette var virkelig?
Jeg syntes det var en god idé, og derfor brukte vi det.
Det var mange talentfulle folk involvert i den scenen.
Sigourney var god.
Vanligvis er det menn i de rollene.
At hun gjorde det med den styrken og tilstedeværelsen hun hadde, -
-var veldig imponerende.
Og en flott ytring for kvinner også.
For kvinnebevegelsen.
Her får man se romvesenet.
Det har kun vært små glimt av ham før dette, -
- og faren er at man tenker at det er en mann i en drakt..
Men det ville vært en menneskelig versjon av et romvesen uansett.
Dette er det mest sårbare øyeblikket for utseende til romvesenet.
Halve skipet henger opp ned.
Det var en stuntmann som het Roy Scammell.
Og de sa, "Men hva skal du gjøre med motorene?"
Og jeg sa, "Vann."
De sa, "Hva mener du med det?" Jeg sa, "Lag en ring av vann."
"Skru det på fullt, og det vil se ut som en plasmamotor."
De sa, "Hva er en plasmamotor?" Jeg sa, "Aner ikke, men det høres bra ut."
Det ser ut som en plasmamotor for meg, og det er det viktigste.
Det er bare vann med en bue over seg.
Når vannet skrus på, kommer det ut i ring.
Og når lysene slås på, får man følelsen av at det er jetkraft.
Vi ville trekke ut døden til denne skapningen så lenge vi kunne.
Hvis hun startet motoren og skjøt ham vekk, -
-ville det betydd slutten.
Og hun ville ikke vært tilfreds med måten hun ble kvitt ham på.
Han sliter med å holde seg der inne, men når han dør, -
-så dør han igjen og igjen.
Tre eller fire ganger hadde så vidt vært nok.
Man vil bare se den skapningen dø for alltid.
Forhåpentligvis.
Jeg når grensen om seks uker.
Jeg elsker referansene til "grensen" og "seks uker."
Man vet ikke hvilke distanser det er snakk om.
Man vet ikke hvor lenge eller hva seks uker betyr.
Hvor lenge skal hun sove?
Hun skal uansett inn i hypersøvn, -
-og gå i dvale sammen med Jonesy.
Ville du noensinne dra tilbake til der de kom fra?
Det må man, tror jeg.
Jeg har stilt meg selv det spørsmålet.
Hvilken type samfunn er de, hvis de har et samfunn?
Hvilken verden kommer de fra, og hvorfor dro de?
Hvorfor sendte de ut romvesener?
Det er helt ulogisk at vi er de eneste menneskene i denne galaksen.
- Det tror jeg også. - Det er helt ulogisk.
Det ville vært så skuffende og latterlig.
- Er det bare oss? - Ja.
Fra big bang og frem til der vi er nå, -
- er det trillioner av tilfeldige hendelser som gjør-
-at du kan sitte der.
En vitenskapsmann sier, "Det er Gud-
- eller det er en overordnet skapning som gjør at vi kan sitte her."
Det er da vitenskap og religion begynner å gjøre det.
Det hadde vært flott å dra tilbake.
Folk spør meg hele tiden, -
- "Hvor kom romvesenet fra?"
Folk vil se det.
Det har blitt en enorm-
-kultfilm.
Det er en stor film for sci-fi-fansen.
Jeg var tilfeldigvis med i en av de største scenene.
Bildet de alltid ber meg om å tegne, er fødselen.
Jeg må nesten tegne en pil for å vise hvem som er meg.
Et viktig poeng var det at karakteren til Ian-
- spurte oss om vi hadde prøvd å kommunisere med den.
Og det hadde ingen prøvd. Vi antok bare at den var stor og stygg.
Ingen brydde seg med å kommunisere med den.
- Med monsteret? - Med monsteret.
Hva faen skal man si til den?
Det er som i "Skjønnheten og Udyret".
Det er problemet. Vi prøvde ikke å kommunisere, og den ble sur.
Den ville sikkert ha en klem.
Den så ikke ut som om den var særlig god i engelsk.
Hva mener du med å kommunisere?
Det er det han sier, "Prøvde noen å kommunisere med den?"
- Sier Ian det? - Ja, når han er robot.
Ingen prøvde å...
Jeg hater Ian i denne filmen.
Ingen brydde seg med å kommunisere med den.
De antok bare at den var fryktelig.
Hvem vet? Kanskje den ikke var ute etter å skade oss, -
- men ingen prøvde å finne ut om det var noen forskjell.
Nei, den var ute etter å skade oss.
Vi skulle ha klappet ham, og kjælt litt med ham.
Hva som helst som har syre i blodet er ute ette å gjøre skade.
- Ute etter å ta oss? - Ja.
Men det var et viktig poeng.
Da er jeg ferdig, er jeg ikke?
Kan jeg gå nå?
[NORWEGIAN - COMMENTARY]